V šiestej časti rubriky o geodiverzite Slovenska si priblížime dve geovedne osobité lokality z okolia Žiliny.
![](https://www.quark.sk/wp-content/uploads/2024/06/Obr.-1-1-300x218.jpg)
V rubrike postupne ponúkame informácie o vybraných objektoch neživej prírody v jednotlivých regiónoch Slovenska s prepojením na biodiverzitu, históriu, náučné chodníky a význam pre človeka.
Snežnica
Kysucká vrchovina (Kysucké bradlá)
Obec Snežnica je situovaná v tektonicky podmienenej doline rovnomenného potoka, obklopená morfologicky výraznými vápencovými vyvýšeninami – bradlami, ktoré boli eróziou vypreparované z mäkších pieskovcov a ílovcov. Medzi nimi dominujú Brodnianka (720 m), Malý Vreteň (653 m) a Vreteň (821 m). Územie je súčasťou bradlového pásma, najdlhšej a zároveň najužšej geologickej jednotky Západných Karpát. Prístup je z hlavnej cesty medzi Žilinou a Kysuckým Novým Mestom smerom na Oškerdu.
![](https://www.quark.sk/wp-content/uploads/2024/06/Obr.-2-1-300x225.jpg)
Prvá písomná zmienka o obci je v Žilinskej knihe z roku 1426. Patrila panstvu Strečno, od 16. storočia panstvu Starý hrad. Klasicistická zvonica na pôdoryse štvorca ukončená drevenou nadstavbou s ihlanovou strechou pochádza z prvej polovice 19. storočia. Na stavbu použili miestny kameň, predovšetkým pieskovec a rôzne druhy vápencov. Vo výklenku zvonice je súsošie Madony s dieťaťom. Na začiatku obce sa na svahu Malého Vreteňa nachádza opustený kameňolom. Ťažba vápenca spôsobovala v minulosti značné znečistenie životného prostredia obce.
Odkryv v bradle
![](https://www.quark.sk/wp-content/uploads/2024/06/Obr.-2a-300x201.jpg)
Stena snežnického kameňolomu poskytuje unikátny pohľad na vnútornú stavbu bradla s detailne disharmonicky zvrásnenými vrstvami rôznej hrúbky. Horniny sa usadzovali v druhohornom mori počas jury a spodnej kriedy. Na rozhraní kriedy a paleogénu boli zvrásnené a v mladších treťohorách porušené zlomami. V odkryve je obrátený vrstevný sled, to znamená, že najmladšie horniny sa nachádzajú v spodnej časti. Patria k nim spodnokriedové doskovité sivé slienité vápence s hľuzami čiernych rohovcov, kremitých hornín, ktoré vznikli z ihlíc hubiek. Sú tam tiež kalpionelové vápence, jemnozrnné až celistvé horniny svetlej farby s typickým lastúrovým lomom, veku spodná krieda až vrchná jura. Kalpionely sú fosílne prvoky zo skupiny nálevníkov. Ich malé kalcitové schránky zvončekového tvaru sa dajú pozorovať iba mikroskopom.
![](https://www.quark.sk/wp-content/uploads/2024/06/Obr.-5-225x300.jpg)
Vrstevný sled pokračuje červenými hľuznatými kalovými vápencami (ammonitico rosso). Hľuzy sú spojené vápnito-ílovitým tmelom tehlovočervenej farby. Vrchno- až strednojurský vek majú červené a zelené rádiolariové vápence a rádiolarity. Vznikali v hlbokom mori nahromadením mikroskopických kremitých schránok mrežovcov (rádiolárií). Najvyššie sú vekovo najstaršie (stredná jura) sivé ílovité a piesčité bridlice a pieskovce s odtlačkami lastúrnika Posidonia alpina. Zvyšovaním množstva kalcitu prechádzajú do tmavosivých slienitých bridlíc a slieňovcov.
Fosílie druhohôr
V druhohornom mori boli počas jury a spodnej kriedy rozšírené v súčasnosti už vyhynuté hlavonožce, amonity a belemnity. Amonity mali kalcitovú schránku špirálovito zvinutú v jednej rovine. Vo fosílnom stave sú často zachované vnútorné jadrá a odtlačky schránok, menej vápnité viečka, ktoré v prípade potreby uzatvárali ústie schránky. V snežnickom kameňolome sú pomerne frekventované v sivých slienitých vápencoch spodnej kriedy. Často sú pyritizované alebo povlečené hnedým až čiernym limonitom. Skamenelinu amonita možno vidieť aj v kamennom múre v oddychovej časti obce s názvom Vyšný koniec.
![](https://www.quark.sk/wp-content/uploads/2024/06/Obr.-4-1-300x221.jpg)
Belemnity mali tvar podobný rakete, čím pripomínali súčasné kalmáre a sépie. Boli to aktívne plávajúce dravce, ich potravou boli ryby, článkonožce, ale aj jedince vlastného druhu. Z dlhšej schránky sa väčšinou zachoval len hrot tvaru kužeľa. V červených hľuznatých kalových vápencoch možno pri troške šťastia nájsť podlhovasté špicaté kalcitové štíty cigarovitého tvaru druhu Hibolithes hastatus. Vo vápencoch bradlového pásma sú časté aj zvyšky belemnitov v podobe okrúhlych priečnych prierezov s lúčovito usporiadaným kalcitom.
Hlbocká dolina
Súľovské vrchy (Súľovské skaly)
Dolinu vytvoril Hlbocký potok, ľavostranný prítok Váhu. Pramení v Súľovských vrchoch, na východnom svahu Holého vrchu vo výške 560 m n. m. Od prameňa tečie krátkym úsekom na sever, potom sa stáča na severozápad a prerezáva masív Súľovských skál. V Považskom podolí niekoľkokrát mení svoj smer, využívajúc zlomy a ich križovatky. Do Váhu ústi pri Bytči. V časti Súľovských skál má dolina charakter tiesňavy s kolmými stenami, pod ktorými sú napadané rôzne veľké bloky hornín. Zaujímavé skalné útvary rôznych tvarov sú zložené z karbonátových zlepencov a brekcií. Potok vytvára kaskády, miestami je vidieť penovec vyzrážaný z hydrogénuhličitanu vápenatého.
Dolina je nazvaná podľa obce Hlboké nad Váhom. Najmladšia obec okresu Bytča vznikla v roku 1960 spojením Horného a Dolného Hlbokého, v roku 1998 sa odčlenila od mesta Bytča. Hlboké nad Váhom je vstupnou bránou k viacerým zaujímavým turistickým trasám v Súľovských skalách.
Text a foto RNDr. Mária Bizubová